Geneze stranicko-politických (sub)systémů v ruském regionálním 
                               kontextu: sverdlovský případ 
                                                   Maxmilián Strmiska

        Podle ruských politologů, jež se důkladněji zabývali problematikou geneze regionálních stranických uspořádání, se sverdlovská stranicko-politická soustava  v období 1995-1998 vyznačovala několika důležitými a zároveň v ruském federálním kontextu zvláštními rysy, a to:  relevancí regionálního stranického (sub)systému, projevující se  na ruské poměry významným vlivem soutěže stranicko-politických formací na mocensko-politické uspořádání a politický život regionu;  relativní slabostí místních odnoží či poboček všeruských stranicko-politických formací;   dominancí regionálních stranicko-politických formací (Golosov 1999b: 84; cf. Golosov 1999a; Golosov, Gelman 1998;  Privalov 1998c). V této souvislosti bylo jimi jako obzvláště významné a “systémotvorné” vyzdviženo působení tří momentů: za prvé, rozdělení a soutěže složek regionální politické elity; za druhé, skutečnosti, že v této soutěži jsou stranicko-politické formace - a nikoli jiné alternativní nástroje - využívány elitami jako hlavní nástroj volebně-politické mobilizace a legitimace; za třetí, absence absolutní dominance určité složky regionální elity a tudíž absence základního předpokladu pro ustavení monopolistického režimu, jež by radikálně omezil  stranicko-politickou soutěž, eventuálně by ji zbavil smyslu (Golosov 1998a; Golosov 1999b; Golosov, Gel’man 1998).
          Mimořádný význam pro utváření středouralského politického prostoru měl fakt, že onen segment místní byrokraticko-administrativní elity, jenž měl zájem na rozvíjení regionalistického projektu, usiloval - a to úspěšně  - o získání podpory veřejnosti, především prostřednictvím  místního referenda.  Na jaře 1993 byl  tedy tímto způsobem problém zvýšení pravomocí a statutu Sverdlovské oblasti (se zvláštním zřetelem k palčivým fiskálním otázkám) na úroveň republiky v rámci Ruské federace “politizován”, což znamenalo, že konflikt centrum versus periferie přestal v tomto případě být výlučnou záležitostí střetu byrokraticko-administrativních elit, resp. aparátů (Easter 1997). Pro sverdlovskou elitu se navíc otevřela možnost získání kvalitativně nové legitimace k upevnění svého mocenského postavení a k prosazování svých zájmů. Sverdlovský oblastní sovět 1. července 1993 deklaroval přeměnu oblasti na Uralskou republiku, přičemž na tento akt navázal ještě ambicióznější projekt integrace pěti uralských oblastí a vytvoření Velké uralské republiky (Gorfinkel 1998a).  Záhy se však celková mocenská situace změnila; po jelcinovském vojensko-politickém vítězství ve vleklém konfliktu se zákonodárnou mocí a po  “rozehnání parlamentu”   regionální elity ztratily možnost využívat rozštěpení federální výkonné a zákonodárné moci. Vztah prezidenta a federální výkonné moci k regionům se výrazně změnil a začal být - i když spíše jen dočasně - uplatňován opět autoritářský centralismus. Sverdlovský gubernátor E. Rossel a uralští regionalisté zvolili ovšem  ofenzívní postup a 27. října 1993 oblastní sovět přijal Ústavu Uralské republiky, přičemž na 12. prosince 1993 byly naplánovány volby gubernátora a referendum o ústavě. Moskevské mocenské centrum se pak rozhodlo pro represívní zásah: prezidentský výnos z 9. listopadu 1993 anuloval sverdlovskou ústavu, Rossel byl odvolán, oblastní sovět rozpuštěn (Gorfinkel 1998a). 
        V politickém ohledu  středouralští regionalisté fakticky poraženi nebyli, dokonce získali některé důležité strategické výhody, jež jim umožnily sehrát klíčovou roli v procesu reforem středouralského politického (sub)systému. Tento proces se nedal zastavit; otázkou ovšem bylo, kdo jej bude kontrolovat a využívat ve svůj prospěch.  Zásah z centra navíc přivodil  rozkol ve sverdlovském regionálním establishmentu a přispěl tak k vytvoření poměrně příznivých předpokladů pro rozvoj veřejně-politické (a nikoli čistě “kabinetní”) soutěže mezi jednotlivými skupinami místní byrokraticko-politické elity. Velmi důležitý moment představovalo ustavení rosselovské souborné politické formace Přeměna Uralu (Preobraženije Urala, PU), jež se již záhy stala příkladem úspěšné regionální strany.     Již ve volbách do oblastní dumy v březnu  1994  se ukázalo, že zatímco  promoskevské kruhy (soustředěné kolem “shora” dosazeného gubernátora A. Strachova) mají potíže s adaptací na měnící se podmínky mocensko-politické soutěže a se získáním politické legitimace, regionalisticky orientované hnutí Přeměna Uralu (vedené E. Rosselem) potvrdilo svůj relativně úspěšný volebně-politický debut a bylo s to efektivně ztělesňovat anticentralistickou opozici. Nicméně jednalo se pouze o počáteční fázi restrukturace středouralského politického uspořádání.  O funkční regionální stranicko-politické soustavě se nedalo ještě hovořit; ostatně pouze menšina  kandidátů ve volbách do oblastní dumy vykazovala “stranickou” příslušnost a   co do svého složení byla zvolená duma jen v nízké míře stranicko-politicky strukturována (Gorfinkel 1998a). Důležitý byl ovšem fakt, že oblastní dumu ovládla anticentralistická, regionalisticky orientovaná opozice, což vedlo ke konfliktu představitelů oblastní výkonné a legislativní moci, jehož předmětem bylo především definování nových “pravidel hry”  (zejména spor o zavedení přímých voleb gubernátora). V tomto období bylo možné hovořit o konfliktu či “soutěži” institucí výkonné a zákonodárné moci, která fakticky posloužila jako primitivní náhražka soutěže politických stran.  Patová situace skončila v roce 1995 přímými volbami gubernátora, jež představovaly vysoce personifikovanou soutěž, jež měla v prvním kole v zásadě tripolární charakter (E. Rossel vs A. Strachov vs V. Trušnikov), a jež ve druhém kole voleb  - poté co Trušnikov podpořil Rossela - vyústila v přesvědčivé vítězství Eduarda Rossela, jenž získal téměř 60% hlasů (Gorfinkel 1998a; Golosov 1999b). Zvolení Rossela zahájilo novou etapu utváření institucionálně-politického systému oblasti, mimo jiné byla prosazena varianta “rotačních” voleb poloviny poslanců oblastní dumy vždy po dvou letech (Gorfinkel 1998a).  Další volby do oblastní dumy   (12. dubna 1996) více méně potvrdily trendy volebního chování  z  gubernátorských voleb: vedoucí postavení ve stranicko-politické soutěži sehrály formace  soustředěné kolem představitelů místní byrokraticko-politické elity: Přeměna Uralu (E. Rossel, gubernátor), Náš dům-naše město (A. Černěckij, starosta Jekatěrinburgu), Báňsko-podnikový Ural (V. Trušnikov, předseda oblastní vlády). Tuto trojici hlavních regionálních politických formací doplňovali komunisté  (zejména sverdlovská odnož Komunistické strany Ruské federace, KPRF). Vzhledem k tomu, že se jednalo o volby pouze poloviny poslanců oblastní dumy, projevoval se i v jejím novém složení  stále ještě poměrně silně nestranický prvek; téměř 30% poslanců (8 z celkových 28) nevykazovalo stranickou příslušnost. Nebylo též možné ignorovat skutečnost, že zmíněné formace - s možnou výjimkou komunistů (resp. oblastní pobočky KPRF, pomineme-li filiálky jiných komunistických formací jako RKRP) -nepředstavovaly jasně programově a organizačně profilované, koherentní operační jednotky, takže o regionálním stranickém systému bylo možné hovořit jen s nadsázkou. Nicméně proces profilování těchto formací a jejich sociálního “zakořeňování” pokračoval.  Vcelku zjevná byla rovněž konsolidace progubernátorské většiny v oblastní dumě, zahrnující jak sektory bezprostředně spjaté s oblastní výkonnou mocí, tak z velké části i sektor označovaný jako “konstruktivní opozice” (cf. Gorfinkel 1998a).   Velmi významné impulsy pro utváření sverdlovské regionální stranické soustavy ovšem i nadále poskytoval pokračující  proces diferenciace regionálního establishmentu, jehož nejdůležitější momenty představoval rozpad spojenectví Rossel-Trušnikov a polarizace vztahu Rossel-Černěckij.  Začala  nová fáze pluralizace regionální sverdlovské elity, jež se projevila i v charakteru a výsledcích stranicko-politické soutěže v letech 1998 až 1999. Interpretace výsledků voleb do oblastní dumy v roce 1998 se ovšem ukázala být  ošidnou záležitostí. Zřejmé byly dva momenty: za prvé, politické strany či stranicko-politické aliance a sdružení naprosto ovládly oblastní dumu (narozdíl od “horní komory” Zákonodárného shromáždění), eliminovaly nestranické “nezávislé” kandidáty a v tomto smyslu dokončily “kolonizaci” tohoto důležitého institucionálního prostoru politickými stranami; za druhé, byly zřetelně posíleny multipartistické rysy sverdlovského stranicko-politického uspořádání. Čtrnáct mandátů v oblastní dumě, jež byly v sázce, bylo rozděleno takto: Náš dům-naše město (Naš dom - naš gorod, ND-NG) obsadilo čtyři křesla, zatímco filogubernátorská Přeměna Uralu (Preobraženie Urala, PU) získala jen dva mandáty, stejně jako Báňsko-podnikový Ural (Gornozavodskoj Ural, GZU),   Komunisté Sverdlovské oblasti, resp. volební aliance Komunisté a zemědělci Sverdlovské oblasti (Kommunisty Sverdlovskoj oblasti; Kommunisty i agrarii  Sverdlovskoj oblasti) a regionální pobočka celoruské formace Náš dům Rusko (Naš dom - Rossija, NDR); Průmyslový svaz (Promyšlennyj sojuz, PS) a  Sociální pomoc a podpora (Socialnaja pomošč i podděržka, SPiP) pak získaly po jednom mandátu (cf. Abelinskas 1998). Tyto údaje svědčily o volební porážce Přeměny Uralu, jež tak ztratila své doposud dominantní postavení v oblastní dumě, přičemž někteří uralští politologové  v této souvislosti dokonce tvrdili, že došlo ke skutečné směně vedoucí politické síly a že toto postavení Přeměna Uralu přenechala dynamičtějšímu hnutí Náš dům-naše město (Gorfinkel 1998a; Gorfinkel 1998b; Gorfinkel,  Djakova, Trachtenberg 1998). Takovýto závěr se však ukázal jako poněkud předčasný a nedostatečně odůvodněný. Přeměna Uralu sice ztratila svou převahu, avšak jednak si zachovala onu klíčovou vazbu k úřadujícímu gubernátorovi, jednak co do celkového počtu kontrolovaných mandátů (osmi) stále ještě představovala nejsilnější formaci v oblastní dumě: ND-NG disponoval sedmi křesly, komunisticko-agrární spojenectví  pěti mandáty, GZU čtyřmi, NDR dvěma, PS a SPiP vždy jedním mandátem. Hnutí Náš dům-naše město představovalo nadále formaci s těžištěm v regionální metropoli, Jekatěrinburgu, která nevykazovala potřebné předpoklady k další volební expanzi, expanzi  nezbytné, pokud se hnutí ND-NG chtělo stát dominantní stranou v daném regionálním rámci.  Hnutí ND-NG   mohlo sice těžit z oslabení Přeměny Uralu, avšak současně bylo podobně jako tato hlavní “oblastní strana moci” vystaveno působení faktorů jeho výsadní postavení přinejmenším nepřímo ohrožujících. Jedním ze zajímavých rysů volební soutěže v roce 1998 byly nepřehlédnutelné změny volebního chování  početných skupin voličů sverdlovského regionu, favorizujících “protestní hlasování”, z něhož ovšem netěžili v převážné míře komunisté  anebo (ve sverdlovském regionálním měřítku mimoparlamentní) žirinovská Liberálně demokratická strana Ruska (LDPR), nýbrž nová, regionální populistická  hnutí jako Průmyslový svaz, Sociální hnutí a podpora. Tato protestní hnutí ovšem nebyla tehdy ještě schopna bezprostředně ohrozit výsadní postavení “stran establishmentu” (jak Přeměny Uralu, tak ND-NG) ani narušit jejich dualismus představující ústřední moment regionální stranicko-politické soutěže.   Uralský politolog K. Kiselev nicméně považoval pozoruhodný  úspěch Průmyslového svazu, Sociální pomoci a podpory a relativní úspěch Společenského sdružení pracujících ve vzdělání a studentů Sverdlovské oblasti (jež ovšem zůstalo těsně pod bariérou pěti procent z odevzdaných hlasů) za svědectví, že stranicko-politická struktura sverdlovského regionu není dotvořena a poskytuje stále ještě bázi pro etablování se nových volebních sdružení a  hnutí. Bez ohledu na zdánlivý úspěch ND-NG Kiselev dokonce provokativně hovořil o strategické prohře obou “stran moci”  (PU a ND-NG), jejichž soupeření vlastně otevírá cestu někomu třetímu - a to již při příležitosti  voleb gubernátora v roce 1999 (Kiselev 1998). Kiselevova úvaha se v zásadě  ukázala jako správná.  To bylo poněkud překvapivé, neboť v době, kdy byla tato úvaha formulována, nebylo vůbec možné odhadnout, kdo by se ztělesněním takové eventuální “třetí síly”  mohl stát. Tato otázka se vyjasnila až v pozdním létě roku 1999. V prvním kole gubernátorských voleb ve Sverdlovské oblasti se totiž na druhém, postupovém místě za vedoucím Eduardem Rosselem (39% hlasů) umístil Alexandr Burkov (s 18,5% hlasů), kandidát nově zformovaného Hnutí pracujících za sociální jistoty Máj (Dviženije truďaščichsja za socialnyje garantii "MAJ"). Černěckij skončil až na třetím místě s pouhými 15% hlasů (Minc 1999). Ve druhém kole voleb pak - více méně podle očekávání - s velkou převahou zvítězil E. Rossel (s 63,1% hlasů) nad A. Burkovem, jenž získal 28,3% hlasů (cf. Strovskij 1999b). Agresívně vystupující populistické hnutí Máj se sice nestalo novým hlavním (proti)pólem a záhy se ozřejmily hranice růstu jeho politického potenciálu, avšak jeho nástup přece jen pozměnil převládající vzorce interakcí ve sverdlovské regionální politice. Soupeření dvou hlavních “stran establishmentu” (PU versus ND-NG) bylo nyní relativizováno “zviditelněním” konfliktní linie establishment-antiestablishment. Za daných okolností a poměru sil tato okolnost prospěla Rosselovi a nepřímo rovněž filogubernátorské Přeměně Uralu. Naopak, pozice Černěckého (jako alternativy vůči Rosselovi) a částečně i Našeho domu-našeho města (jako alternativy vůči Přeměně Uralu) byla do jisté míry zpochybněna. Arkadij Černěckij nicméně dokázal ve volbách starosty Jekatěrinburgu v prosinci 1999 s převahou zvítězit (se ziskem 55,9% hlasů) a zachovat si tak tuto důležitou mocenskou pozici; zatímco S. Spektor (který získal pouze 11,7% hlasů), hlavní protikandidát podporovaný Rosselem a “oblastním establishmentem”, se   neprosadil (Strovskij 1999c). Pozoruhodné byly také manévry  Našeho domu-našeho města a Přeměny Uralu před  volbami do Státní dumy v prosinci 1999 a poté v období před ruskými prezidentskými volbami a  souběžně uspořádanými volbami poloviny sverdlovské oblastní dumy (26. března 2000).  Jak Přeměna Uralu, tak Náš dům-naše město hodlaly svá postavení posílit propojením s celoruskými (či lépe řečeno supraregionálními) formacemi, přičemž Přeměna Uralu zvolila v této souvislosti meziregionální blok Jednota (Jedinstvo; “MeDvĚd”), zatímco hnutí ND-NG  již na jaře 1999 optovalo pro spojení s lužkovovským uskupením Vlast (Otěčestvo). Ukázalo se, že  úspěšnější byla v tomto směru Přeměna Uralu. Rosselovská Přeměna Uralu se přeměnila ve volební blok  Jednota Uralu (Jedinstvo Urala) absorbováním dvou menších hnutí (Občanské pozice seveřanů, Graždanskaja pozicija severjan; Občanské iniciativy a shody, Graždanskaja iniciativa i soglasije) a přijetím role sverdlovského ztělesnění Jednoty.  Tento krok umožnil Jednotě Uralu - kromě jiného - vytvořit si  výhodné východisko pro úspěch v regionálních volbách. Ve volbách do oblastní dumy 26. března 2000 získala Jednota Uralu pět křesel, ND-NG čtyři, Hnutí pracujících za sociální jistoty Máj tři křesla a sverdlovská filiálka  KPRF dva mandáty. Ve sverdlovské oblastní dumě bylo tedy po březnových volbách formálně zastoupeno  devět stranicko-politických formací: Náš dům-naše město s celkem osmi mandáty, Jednota Uralu, resp. Přeměna Uralu také celkem s osmi křesly, komunisté (KPRF, resp. Komunisté a zemědělci Sverdlovské oblasti) se čtyřmi mandáty, hnutí Máj disponující třemi křesly a navíc de facto rovněž jedním mandátem získaným Průmyslovým svazem v roce 1996, GZU se dvěma mandáty, Sociální pomoc a podpora (SPiP) s jedním mandátem; sverdlovská pobočka Našeho domu Rusko (NDR), disponující původně dvěma mandáty, fakticky odumřela a kvůli změně stranické příslušnosti svých poslanců ztratila zastoupení v oblastní dumě; jeden z mandátů příslušejících NDR získala Jednota Uralu, druhý Blok pravicových sil (Blok pravych sil, BPS). Ve skutečnosti bylo možné  počet formací zastoupených v oblastní dumě redukovat na šest či sedm uskupení, z nichž za relevantní strany bylo možné považovat Jednotu Uralu (do jejíhož rámce byla začleněna frakce Přeměny Uralu), Náš dům-naše město, komunisty (filiálku KPRF) a Máj; tuto čtveřici pak doplňovala trojice zřetelně slabších  formací zahrnující Báňsko-podnikový Ural, hnutí Sociální pomoc a podpora (podobně jako Průmyslový svaz blízké hnutí Máj) a Blok pravicových sil. Za daného poměru sil se jevilo jako nepravděpodobné utvoření jakékoli homogenní většiny v oblastní dumě.
          Vstoupila sverdlovská stranicko-politická soustava v roce 2000 do nové etapy svého vývoje? Na tuto otázku lze, jak se zdá, poskytnout kladnou odpověď - ovšem s několika důležitými výhradami.  Je třeba připomenout, že tato soustava představuje stále ještě  svým způsobem “nezralé” uspořádání, a to v podstatě v obou  v úvahu  přicházejících  ohledech, tj. za prvé, z hlediska obecných znaků a vlastností systému politických stran; za druhé,  z hlediska posouzení charakteru sverdlovské soustavy jako regionálního stranicko-politického systému či subsystému.  
       Nelze přehlédnout skutečnost, že sverdlovské stranicko politické uspořádání jako pluralitní a - více méně - kompetitivní systém existuje relativně krátkou dobu (od r. 1994/1995) a že ještě neprošlo klíčovým testem alternace (a to nejlépe alternace opakované) politických formací, resp. osob kontrolujících výkonnou moc. Proto nemůže být posouzení  “systémových vlastností” úplné; lze sice například zkoumat různé aspekty volebního chování, diferenciace regionální elity a vývoje  politických sil a jejich interakcí z hlediska  politické reprezentace, resp. reprezentativnosti, nikoli však - alespoň ne v plné míře - z hlediska vládnutelnosti, resp. vazby mezi vládnutelností, charakterem a výsledky stranicko-politické soutěže. Jinak řečeno, není ještě možné adekvátně posoudit  všechny relevantní aspekty způsobu fungování či mechanismu sverdlovského stranicko-politického uspořádání.  Dokud neproběhne  v rámci pravidel volebně-politické soutěže  legitimní a především efektivní alternace vládní síly, je  do jisté míry sporná sama kompetivita  této stranicko-politické soustavy a nelze vyloučit ani její degeneraci v nekompetitivní variantu delegativní demokracie či semidemokracie.
       Pokud jde o otázku charakteru sverdlovské soustavy jako regionálního systému či subsystému politických stran, lze konstatovat, že tato soustava skutečně představuje v současném ruském kontextu specifický regionální stranicko-politický útvar. Profilování tohoto regionálního uspořádání bylo rozhodující měrou ovlivněno konfliktem (federální) centrum versus (sverdlovská) periferie z první poloviny devadesátých let XX. století. V tomto konfliktu nalezla  zdroj své legitimace hlavní sverdlovská regionální politická síla, Eduard Rossel a Přeměna Uralu. Podle vzoru Přeměny Uralu se pak více či méně “regionalizovaly” i další významné politické formace,  především Náš dům-naše město  a Báňsko-podnikový Ural. Je ovšem nutno dodat, že  tento proces regionalizace byl v některých ohledech poněkud  nejednoznačný.  Je například sporné, zda současně došlo k nezvratné regionalizaci celého prostoru stranicko-politické soutěže ve Sverdlovské oblasti.   Došlo  zde  k faktickému oddělení federální a regionální volebně-politické arény, přičemž federální aréna (přesněji řečeno sverdlovský výsek této arény) regionalizována není a nebyla. Ve volbách do Státní dumy roku 1995 sice E. Rossel experimentoval s formací Přeměna vlasti (Preobraženije otěčestva), avšak pouze s dílčím úspěchem (cf. Gorfinkel 1998a; Privalov 1998c). V roce 1999 neuspělo  hnutí Máj s podobným “federálním” projektem (Mir, Trud, Maj). Ukázalo se, že regionální sverdlovské politické formace  nedisponují  - pokud vůbec měly takovou motivaci - potřebnými předpoklady k tomu, aby se samostatně prosazovaly  ve federální volebně-politické soutěži, což nutně vedlo k valorizaci politiky aliancí či propojování s “moskevskými” stranicko-politickými uskupeními, aliancí přinášejících s sebou pochopitelně nejen politické výhody, nýbrž také  rizika (setření vlastní “specifičnosti”, přiznání subalterní postavení atp.). V této souvislosti lze  poukázat na dva významné momenty: za prvé, sverdlovské regionální strany byly vytvářeny kolem politických předáků usilujících (přinejmenším prvotně) o mocenské pozice v regionálním-oblastním, nikoli ve federálním rámci; za druhé,  konflikt centrum versus periferie postupně vyhasl, přičemž byly do značné míry uspokojeny fiskální požadavky regionalistické sverdlovské politické elity.  Nejde zde jen o zřejmou “nepřenosnost” legitimačních a mobilizačních vzorců, používaných hlavními sverdlovskými formacemi ze sféry regionální  do sféry federální volebně-politické soutěže. Problém spjatý s deeskalací konfliktu  centrum versus periferie je mnohem hlubší. Ve druhé polovině devadesátých let se totiž jasně ukázalo, že po vyhasnutí konfliktu centrum versus periferie a hibernaci projektu Uralské republiky postrádala vedoucí regionální stranicko-politická formace Přeměna Uralu  jiné silné, profilující téma a stěží představovala něco více než regionální modifikaci progubernátorské “strany moci”. Faktorem, který doposud Přeměnu Uralu relativně nejvíce odlišoval od personalizované volební klientelistické mašinérie, byla právě někdejší role PU v konfliktu centrum versus periferie. Systémotvorná úloha tohoto konfliktu nemohla být nahrazena slabě profilujícím působením jiných mocensko-politických konfliktů.  Kupříkladu soupeření mezi PU a ND-NG představovalo takovou variantu boje o mocenské pozice, jež příliš nestimulovala kultivaci legitimačních zdrojů ani “programatickou krystalizaci” politických stran. Centristická platforma Eduarda Rossela a Přeměny Uralu byla ostatně mimořádně bezbarvá a prosta  zajímavých ideologických prvků. Dominujícím momentem byl pragmatismus a zdůrazňování  připravenosti ke konstruktivní spolupráci se všemi “rozumnými” politickými silami. Stejná argumentace se opakovala při zdůvodňování  participace Přeměny Uralu na vytvoření Jednoty Uralu. Jedná se ovšem o typ argumentace, jež je z hlediska vytváření silné, neredukovatelné a dlouhodobě reprodukovatelné regionální stranicko-politické totožností nedostatečná.  Za daných okolností nelze tedy vyloučit, že zformování Jednoty Uralu může přispět k oslabení regionálních specifických “kořenů” sverdlovské stranicko-politické soustavy. V tomto případě by se nepochybně jednalo o důležitý, potenciálně systémotvorný moment, jehož dopad na vlastnosti jednotlivých operačních jednotek (a  převládající vzorce jejich interakcí) sverdlovské regionální  stranicko-politické soustavy lze nyní  stěží odhadnout. I když sverdlovské regionální stranicko-politické uspořádání  roku 2000 vykazuje stále relativně vysoký stupeň kontinuity s obdobím 1996-1999, v konfiguraci relevantních formací (Jednota Uralu, Náš dům-naše město, Máj, komunisté) došlo k  nepřehlédnutelným změnám, a totéž by bylo možné tvrdit o  horizontu nabízejících se strategických a taktických opcí v regionální volebně-politické soutěži. Radikální změny však v nejbližší době  zřejmě očekávat nelze. Lze předpokládat, že pro další vývoj tohoto pozoruhodného stranicko-politického uspořádání budou významné   další volby do oblastní dumy roku 2002 a především následné volby gubernátora. 

Literatura a prameny:

Abelinskas, E. J. (1998): Vybory v Oblastnuju Dumu Zakonodatělnogo Sobranija Sverdlovskoj oblasti: popytka politologičeskogo analiza, Vybory i referendumy, n. 3, (http://www.midural.ru/izbircom/Journal).
Arkadij Michajlovič Černěckij, 1999-2000 (http://www.chernetsky.ru/).
Dviženije truďaščichsja za socialnyje garantii "MAJ", 1999-2000  (http://may.uralmet.com).
Easter, G. M. (1997): Redefining  Centre-Regional Relations in the Russian Federation:  Sverdlovsk Oblast',  Europe-Asia Studies, IL,  Issue 4, June 97, (s. 617 a n.; 19 s.), el. verze.
Eduard Rossel, 1999-2000 (http://www.rossel.ru/).
Gel'man, V.,  Golosov,  G. (1998): Regional Party System Formation in Russia: The Deviant Case of Sverdlovsk oblast' , in: Loewenhardt, J. (ed.): Party Politics in Post-Communist Russia, Frank Cass, London, s. 31-53. 
Golosov, G. V. (1999a): From Adygeya to Yaroslavl: Factors of party development in the regions of Russia, 1995-1998,  Europe--Asia Studies, LI, N. 8, December 1999 (s. 1333 a n.), el. verze.
Golosov, G. V. (1999b): Partijnyje sistěmy Rossii i stran Vostočnoj Jevropy, Věs Mir Izdatělstvo, Moskva.
Gorfinkel, I. (1998a): Věchi političeskoj istorii Sredněgo Urala, text on-line,
(http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/history/index.asp).
Gorfinkel, I. (1998b): Itogi  vyborov: sensacii i těndencii , 16-4-1998, text on-line,
(http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/expert/gorfin/).
Gorfinkel, I. M., Djakova, J. G., Trachtenberg, A. D. (1998): Vybory v Zakonodatělnoje sobranije Sverdlovskoj oblasti: politologičeskije i těchnologičeskije aspekty, Vybory i referendumy,  n. 3 (http://www.midural.ru/izbircom/Journal).
Izbiratělnaja komissija Sverdlovskoj oblasti, 2000 (http://www.midural.ru/izbircom/).
Jekatěrinburgskij telegraf (http://www.etel.ru/).
Kiselev,  K. (1998.): Kto kogo pobědil, ili kak proigrali obě partii vlasti,  text on-line
(http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/expert/kiselev/art-02.asp).
Minc, N. (1999): Sensacionnyje itogy pervogo tura guběrnatorskich vyborov v Svěrdlovskoj oblasti, Rossijskij regionalnyj bjulletěň Instituta Vostok-Zapad, I, n. 16, září 1999,  (http://www.iews.org/rrrabout.nsf/pages/).
Minc, N. (2000): Sverdlovskaja oblasť: vsje vybory sostojalis, Rossijskij regionalnyj bjulletěň Instituta Vostok-Zapad, II, n. 7, 19-4-2000 (http://wwv.iews.org/rrrabout.nsf/pages/).
Novosti, 1999-2000  (http://uraldefolt.freeservers.com/).
Politnědělja, 1999-2000  (http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/polit-week.asp).
Potapov, E., Sosnovskij, V. (1998): "Preobraženije Urala" vs "Naš dom - naš gorod", text on-line,   (http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/potapov/index.asp).
Privalov, N. (1998a): Etapy formirovanija sovreměnnoj mnogopartijnoj sistěmy v Rossii, text on-line,   (http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/prival/).
Privalov, N. (1998b):  Charaktěristika osnovnych obščestvěnno-političeskich organizacij, text on-line, (http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/prival/).
Privalov, N. (1998c): Ocenka těkuščej siuacii i perspektivy razvitija obščestvěnno-političeskich sil Sredněgo Urala, text on-line, (http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/prival/).
Puškarěv, S. (2000a): Partii dvojniki idut na vybory v Jekatěrinburge, Rossijskij regionalnyj bjulletěň Instituta Vostok-Zapad,  II, n. 16, únor 2000,  (http://www.iews.org/rrrabout.nsf/pages/).
Puškarěv, S. (2000b): Borba po povodu srokov vyborov v Zakonodatělnoje sobranije Svěrdlovskoj oblasti prodolžajetsja, Rossijskij regionalnyj bjulletěň Instituta Vostok-Zapad, II, n. 16, únor 2000,  (http://www.iews.org/rrrabout.nsf/pages/).
Sen, S. (1998a): Toržestvo ispolnitělnoj vlasti i  mnogopartijnaja sistěma, text on-line, 
(http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/expert/s-sen/index.asp).
Sen, S. (1998b): Ural: vlastnyje elity i regionalnaja politika, text on-line,
(http://politics.e-reliz.ru/politics/plso/expert/s-sen/index.asp).
Strmiska, M. (1998): Regionální strany a stranické systémy. Španělsko, Itálie, Velká Británie a Severní Irsko, CDK, Brno.
Strovskij, D. (1999a): Političeskaja situacija na Srědněm Urale: strasti nakaljajutsja, Rossijskij regionalnyj bjulletěň Instituta Vostok-Zapad, I, n. 11, 11-6-1999,  (http://www.iews.org/rrrabout.nsf/pages/).
Strovskij, D. (1999b): Guběrnatorom na Srědněm Urale vnov izbran E. Rossel, Rossijskij regionalnyj bjulletěň Instituta Vostok-Zapad, I, n. 17, září 1999,  (http://www.iews.org/rrrabout.nsf/pages/).
Strovskij, D. (1999c): Mer Jekatěrinburga A. Černěckij oděržal pobědu v pěrvom ture, Rossijskij regionalnyj bjulletěň Instituta Vostok-Zapad, I, n. 24, 27-12-1999,  (http://wwv.iews.org/rrrabout.nsf/pages/).
Zakonodatělnoje ¨Sobranije Sverdlovskoj Oblasti (http://www.duma.midural.ru/).

Pozn.: uvedené lokace elektronických zdrojů se vztahují k období listopad 1999 - duben 2000.