Sergio Bartole, Pietro Grilli di Cortona (red.): Transizioni e consolidamento democratico nell'Europa Centro-Orientale. Élites, istituzioni e partiti, G. Giappichelli Editore, Torino 1998, 206 s. 
Maxmilián Strmiska

Tento sborník, který uspořádali  italští politologové Sergio Bartole (Università di Trieste) a Pietro Grilli di Cortona (Università Roma Tre), je věnován problematice (re)konstrukce elit, institucí a politických stran  a jejich interakcí v procesu  transformace a demokratizace postkomunistických středo- a východoevropských zemí.  Jádro sborníku tvoří přepracované příspěvky ze semináře uskutečněného  v Terstu v květnu roku 1996.  Kromě úvodní studie P. Grilli di Cortona (Partiti e istituzioni in Europa centro-orientale. Quali influenze reciproche?, s. 1-19) a závěrečné stati S. Bartoleho (Le nuove democrazie dell'Europa centro-orientale alle loro prime prove, s. 191-203), sborník obsahuje dalších sedm statí od italských i neitalských autorů. Vedle pořadatelů sborníku zastupuje italské autory  Fulco Lanchester z Římské univerzity “La Sapienza” (La forma di governo parlamentare nell'Europa centro-orientale: prime considerazioni, s. 73-91), Caterina Filippini (L'evoluzione costituzionale delle repubbliche dell'ex URSS, s. 93-120) ze stejné univerzity a  Paolo Giangaspero (La forma di governo della Repubblica Slovacca tra normativa costituzionale ed esperienza di concreta applicazione, s. 121-143) z Terstské univerzity. Analýzou prvků parlamentarismu a presidencialismu v politických systémech Polska a Rumunska do sborníku přispěl varšavský právník a politolog Wojciech Sokolewicz (Tra sistema parlamentare e sistema presidenziale: presidenza limitata ma attiva in Polonia e in Romania, s. 21-48).  Thomas A. Baylis z Texaské univerzity v San Antonio se ve své studii  (Élites, istituzioni e cambiamenti politici nell'Europa centro-orientale: Germania, Republica Ceca e Slovacchia, s. 49-72) pokusil o postižení souvislostí mezi změnami vládních elit a institucionální struktury v kontextu východního Německa, Českých zemí a Slovenska. K prostoru  bývalé Jugoslávie se vztahují dva zbývající příspěvky mimoitalské provenience; zatímco Franc Grad (z Lublaňské univerzity) se věnoval vývoji, formativnímu působení a možnosti reformy slovinského volebního systému (Influenza del sistema elettorale sulla forma di governo (Il caso della Slovenia), s. 181-190), Joseph Marko (Univerzita ve Štýrském Hradci) a Josip Kregar (ze Záhřebské univerzity) se zaměřili na problematiku vývoje chorvatského politického systému (Il sistema politico croato. Alcuni problemi di consolidamento della democrazia, s. 145-180).
Hodnocení sborníků tohoto druhu bývá poněkud složitou záležitostí, neboť je obvykle zapotřebí  vzít v úvahu více dimenzí a aspektů. V této souvislosti se - mimo jiné kvůli přiměřenosti  rozsahu této recenze či spíše volněji pojatého hodnocení  -  omezím pouze na  stručný komentář k deklarovaným cílům a celkovému charakteru sborníku a následně  upozorním na hlavní a z hlediska žádoucího rozvíjení komparativního “tranzitologického” a “konzolidologického” výzkumu nejzajímavější teze a hypotézy obsažené v posuzovaném sborníku.
Již na první pohled je zřejmé - byť v Předmluvě pořadatelé sborníku tvrdí něco jiného - že se v tomto případě nejedná o v pravém slova smyslu “strukturovaný” politologický sborník. Na to jsou příspěvky v něm  obsažené příliš nestejnorodé po stránce  tematické (včetně individuálně nastavené šíře tématického záběru) i  metodologické (včetně zjevně nestejné míry uplatnění komparativního momentu). Tato heterogennost není náhodná, nýbrž představuje svým způsobem přirozený, byť s největší pravděpodobností nechtěný vedlejší produkt -  původně jistě dobře míněné -  snahy o konfrontaci ústavně-právních a politologických interpretací vývoje institucionálních uspořádání postkomunistických zemí, snahy, jež měla vyústit v jakousi “prozatímní bilanci”  středo- a východoevropských přechodů k demokracii. Proti takové snaze vskutku nelze mít principiální namitky. Zároveň je ovšem jasné, že rozhodující není konec konců hodnocení snahy či ušlechtilých výchozích úmyslů, nýbrž právě posouzení výsledků výzkumu.  A v tomto ohledu nemůže být  vyznění hodnocení tohoto sborníku příliš příznivé.  O nějaké více méně ucelené “prozatímní” - či jakékoli jiné - bilanci postkomunistických přechodů k demokracii nelze hovořit.  Bez jakéhokoli snižování intelektuální kapacity zúčastněných autorů je třeba otevřeně konstatovat, že se jednalo o úkol, který jednoznačně přesahoval jejich možnosti.   Celkový dojem ze sborníku navíc - a vcelku zbytečně - kazí příliš velký nesoulad mezi ambiciózními cíly, vytčenými jeho pořadateli v Předmluvě, a skutečnou úrovní a charakterem interpretací a závěrů, obsažených v jednotlivých příspěvcích. Pietro Grilli di Cortona a Sergio Bartole v Předmluvě slibují objasnění paradoxních aspektů a zvláštností středo- a východoevropských přechodů k demokracii; přičemž v této souvislosti  zmiňují především problém (zdánlivého) překonání “protistranických” nálad a pouze částečné stabilizace a “organického zakořenění” politických stran, otázku adaptace (post)komunistických a (post)disidentských elit na podmínky demokratické pluralitní politické soutěže (včetně jejich preferencí ohledně uplatnění různých modelů parlamentarismu, semipresidencialismu a presidencialismu a s tím související touhy po pokračování v “ústavním inženýrství”) a problém institucionálního vývoje a uplatnění ústavního soudnictví (s. V-VI). Jednotlivé příspěvky obsažené ve sborníku sice obsahují řadu cenných - leč  roztroušených a poněkud izolovaných - poznatků a interpretací, přímo či nepřímo se vztahujících k uvedeným problémům, což ovšem  nepostačuje k naplnění ohlášeného záměru  podat  (konec konců v rámci samotnými pořadateli sborníku vědomě podnícených očekávání) uspokojující, komplexní vysvětlení paradoxů a zvláštností středo- a východoevropských přechodů k demokracii. To se prostě nezdařilo. Tento fakt vynikne ještě více, srovnáme-li závěry a vyznění  jednotlivých příspěvků s klíčovou, ústřední tezí (jíž zformulovali S. Bartole a P. Grilli di Cortona již v Předmluvě) o pouze křehké rovnováze a stabilitě nových středo- a východoevropských demokratických uspořádání, jež je především produktem přenášení nestability příslušných systémů politických stran do celého institucionálně-politického uspořádání (s. VII).  K ilustraci - nemluvě při této příležitosti o náležitém teoretickém a faktografickém zdůvodnění - této ústřední teze totiž, s čestnou výjimkou úvodní studie P. Grilli di Cortona a do jisté míry rovněž  příspěvku J. Marka a J. Kregara, zaměřeného však pouze na soudobé chorvatské politické uspořádání,  přispívají jednotlivé stati sborníku  v pozoruhodně malé míře. V lepším případě lze v tomto ohledu nalézt několik vágních upozornění a úvah. Tak například T. A. Baylis konstatoval (na s. 72), že “nejistá kvalita” systému politických stran  ovlivňuje fungování vládních a politicko-reprezentativních institucí; podobně C. Filippini uvedla, že nízký stupeň strukturace stran a z toho vyplývající nízká demokratická reprezentativnost mohou ovlivňovat i konfiguraci formy státu (s. 119). To je však poněkud málo na to, aby bylo možné hovořit o - byť třebas jen minimálním - rozvíjení  zmíněné ústřední teze. Nelze ještě pominout, že nepřesvědčivým dojmem působí  závěrečná, rádoby shrnující stať S. Bartoleho, která  nikterak nepřispívá k rozvoji uvedené klíčové teze a jejíž hlavní přínos lze spatřovat spíše v nechtěné demonstraci mezí vlastních v zásadě statickému, ústavně-právnímu pohledu na problematiku geneze nových, postkomunistických demokracií.
V této souvislosti ani příliš nepřekvapuje zjištění, že lze vystopovat určitou - s největší pravděpodobností nikoli náhodnou - souvislost mezi kvalitou jednotlivých příspěvků sborníku a aktuálností materiálů  a literatury použitých jejich autory. Zatímco například příspěvky P. Grilli di Cortona, W. Sokolewicze, C. Filippini, J. Marka a J. Kregara v tomto ohledu více méně splňují nároky ospravedlnitelné ve vztahu ke sborníku vydanému na jaře roku 1998 (jehož Předmluva je datována květnem roku 1997), u ostatních statí tomu tak není. To platí především v případě studie zpracované T. A. Baylisem, jež se sice vyznačuje ambiciózním srovnávacím záběrem a záměrem, avšak nikoli pečlivou a dostatečně hlubokou analýzou zkoumaných fenoménů. Až groteskně působí fakt, že Baylis, používající  v mnohém již velmi zastaralé materiály a data (nejnovější literatura jím použitá byla vydána v roce 1995), si  přitom nárokuje formulaci “současných” závěrů, jež však  aktuální nebyly již v roce 1996, natož později. Podobně i ve stati F. Lanchestera, co do tematického záběru a přehlednosti nepochybně lépe zvládnuté (a používající literaturu  z  r. 1996), lze nalézt vysloveně neaktuální teze a nepřesnosti, které kompromitují chvályhodnou snahu o aktuální pohled a postižení vývojových tendencí. Tato snaha je paradoxně poněkud kontraproduktivní, nakolik se nelze ubránit  pocitu, že  události již dávno předběhly závěry a hypotézy zde předkládané. Lepšího vyznění by přitom  bylo možné dosáhnout, kdyby ovšem byly závěry v jednotlivých statích formulovány obecněji. To platí i pro stať  P. Giangaspera, jejíž úroveň negativně poznamenal zlozvyk předkládat znovu a znovu nedostatečně aktualizované texty či referáty. Podobně trapným dojmem  působí příspěvek F. Grada, vyznačující se navíc absencí poznámek a odkazů  na použitou literaturu. 
Posuzujeme-li tedy tento sborník z  hlediska, beroucího v úvahu jak záměry deklarované jeho pořadateli, tak jeho reálný příspěvek k  objasnění paradoxních aspektů a zvláštností středo- a východoevropských přechodů k demokracii či alespoň k podnícení diskuse o těchto problémech, pak lze tvrdit, že přínos a hodnota celého sborníku je více méně přímo úměrný hodnotě tezí obsažených v úvodní stati, jejímž autorem je Pietro Grilli di Cortona (Partiti e istituzioni in Europa centro-orientale. Quali influenze reciproche?, s. 1-19). Grilli di Cortona v této své studii podal řadu zajímavých postřehů vztahujících  se k míře a povaze působení dědictví “starého režimu” na postkomunistické politické systémy, zejména  pokud jde o jeho vliv na strukturu a charakter nových soustav politických stran. Zvláštní pozornost přitom věnoval  velmi pozoruhodné a významné roli  postkomunistických “nástupnických stran” (partiti sucessori). Přechod od komunistických k postkomunistickým stranám byl podle jeho názoru usnadněn  pokojným rázem přechodu k demokracii (eventuálně předcházející  přípravou a adaptací monopolitických stran v rámci “zvnitřnění”  perestrojky) a kombinací působení procesů politické a ekonomické transformace (s. 4-6). V této souvislosti se Grilli di Cortona dotkl rovněž problému nedostatečně diferencovaného pojetí postkomunistických  stran, aniž se však tento moment výrazněji projevil v jeho výkladu. Pokud jde o charakteristické rysy  postkomunistických stranicko-politických systémů Grilli di Cortona zdůraznil absenci třídního rozštěpení (frattura di classe; cleavage) a - v širším smyslu - absenci  podmínek pro efektivní, z hlediska vývoje politického uspořádání systémotvornou artikulaci zájmů (s. 7). Touto absencí je poznamenána formující se občanská společnost,  tato absence se odráží se v charakteru nových stranicko-politických systémů a projevuje se i ve fyziognomii politických stran. “Slabost”  organizovaných zájmů se projevuje i ve “slabosti” poltických  stran, v jejich organizační i volební vulnerabilitě. 
Ze současného českého úhlu pohledu nejsou nezajímavé ani jeho závěry vztahující se k roli politických stran při výběru volebních systémů. Jak konstatoval Grilli di Cortona, čím větší známky nestability vykazuje systém politických stran, tím pravděpodobnější je expanze atmosféry zpochybňování dosavadních “pravidel hry” (včetně volebního systému).  Výsledkem bývá však bludný kruh; změny - či vůbec kult měnitelnosti - volebních pravidel nejenže nenapomáhají a neurychlují, nýbrž zpomalují stabilizaci stranického systému (s. 14).  
V závěru stati P. Grilli di Cortona opatrně formuluje své poněkud skeptické stanovisko ke stabilizaci a konzolidaci postkomunistických demokracií. Ve většině východoevropských zemí je dle jeho názoru úplná stabilizaci institucionálního uspořádání stále ještě vzdáleným cílem (s. 16). Do značné míry je tomu tak kvůli nestabilitě a nízké strukturaci a konzolidaci politických stran, ostatně stejně jako dalších institucí (17-18). Politické strany se sice staly klíčovými aktéry, protagonisty transformace, ale jsou stále slabé a nestabilní. Tato nestabilita, odrážející se  v celém institucionálním uspořádání, představuje “Achillovu patu” nových východoevropských demokracií (s. 18).